Su kiekvienu saulės patekėjimu prasideda nauja diena. Nauja pradžia.
Viltis, kad šiandien bus geriau, nei buvo vakar.
Tik ne man. Mano vardas Ipė.
O čia mano šeima, Krudžiai.
Kaip turbūt atspėjote iš mūsų apdarų ir kaukolių, mes - urviniai žmonės.
Daugiausiai dienų praleidžiame savo urve, tamsoje.
Naktis po nakties, diena po dienos.
Taip, namie - geriausia.
Kai išIįsdavome laukan, tekdavo kovoti dėI maisto šiame atšiauriame pasaulyje.
O man dar teko kovoti ir su savo šeima.
Mes buvo paskutinieji, likę šioje vietovėje. Anksčiau buvo kaimynų.
Gortus sutraiškė mamutas.
Horkus prarijo smėlinė gyvatė.
Erfus pražudė uodo įkandimas.
Trogus - tiesiog peršalimas.
O Krudžiai - tai mes.
Krudžiai išgyveno dėI mano tėčio.
Jis buvo stiprus ir laikėsi taisyklių.
Tų, kurios užrašytos ant urvo sienų.
Viskas, kas nauja - pavojinga. Smalsumas - pavojingas.
Išeiti iš urvo naktį - pavojinga. Iš esmės, viskas, kas smagu - pavojinga.
Sveiki atvykę į mano pasaulį.
Tačiau šis pasakojimas yra apie tai, kaip visa tai staiga pasikeitė.
Kadangi mes nežinojome, kad mūsų pasaulis...
tuojau pasibaigs.
Ir ant mūsų urvo sienų nebuvo taisyklių, kurios mus tam paruoštų.
Tau reikia laukti mano signalo. Ipe?
Štiš.
Ai! Ne!
Tame urve buvome taip ilgai.
Trys dienos - ne taip jau ir ilgai.
Bet su šeima.
Ipe, lipk žemyn. Nereikia taip dramatizuoti.
Ne, Sende, sugrįžk.
Turi laukti signalo. Geros mergaitės laukia signalo. Uga.
Kai tik pagausiu Sendę, sugrįšiu atgal, o tu gali duoti signalą.
Kokia prasmė, tu jau išlindusi.
Aš laukiu signalo, tėti.
Tiek to, Tunkai. Gali tiesiog išIįsti.
Bet jei neduosi signalo, iš kur žinosiu, kad tu mano tėtis?
Signalas ne tam, kad mane atpažintum.
O tam, kad žinotum, jog manęs nesuėdė koks nors žvėris.
Tai kodėI tas signalas panašus į žvėries garsą? Labai painu.
Nežinau. Aš vis dar laukiu signalo.
Mama, mes pasiruošę eiti.
Mama?
Vis dar gyva.
Dar anksti.
O tu vis dar riebus.
Išsirikiuot pusryčiams!
Noriu pamatyti tikrą urvinių žmonių energingumą. Veiksime greitai.
Veiksime garsiai. Veiksime išvien kaip šeima.
Ir be jokios baimės!
KRUDŽIAI
Taip, pusryčiai.
Kieno eilė?
Mesim burtus. Kol ji bus ore, spėk, kaip nusileis.
Veidas!
Užpakalis. Tunkas gaudys pusryčius. Užimt vietas.
Gerai. Tunkai...
Pirmyn.
Nagi, Tunkai.
Puiku. Nešk jį į urvą.
Paleisk kūdikį!
Pagauk juos, Sende! Pirmyn!
Čiupk juos, mama!
Senai damai nepavyko! Ipe, atkeršyk už mane!
Ačiū.
Ipe!
Galvas aukštyn!
Ei, tėti, ar jau galime valgyti?
Palaukit, kol grįšim namo.
Ipe, pristabdyk.
Ipe!
- Kas alkanas? - Valio! Šaunuolis, tėti.
Na štai, Tunkai. Išgerk.
- Atleisk, tėti. - Panašu, kad teks valgyti greitą maistą.
Nieko tokio. Aš pavalgiau aną savaitę.
Dviejų krumplių pavojus!
Laikas eiti, Krudžiai. Eime, eime.
Eime greičiau. Tamsa atneša mirtį. Mes tai žinome.
Pilnatis. Švarinimosi naktis.
- Bėk, kiek kojos neša. - Tu taip pat, mama.
Aš nenoriu netekti savo apsauginio sluoksnio.
Mama, tu turi skruzdėlių.
Matai? Sendė nesispyrioja.
Ipė dar lauke?
Grugai, juk žinai, kad ji nekenčia urvo.
Rytoj vėI patekėk.
KodėI jai nepatinka urvas? Jis toks jaukus.
Jis kiek tamsokas, Grugai.
Ne toks jau ir tamsus.
Ipe!
Ipe?
Grįžk, man reikia uždaryti urvą.
Ipe!
Gerai jau, gerai.
Greičiau.
Ipe! Lipk žemyn!
- Tai labai rizikinga. - Aš buvau atsargi. Viskas gerai.
- Ką ten veikei, Ipe? - Nežinau.
- Ko ten ieškojai? - Nieko.
- Tai ko ten užsiropštei? - Nežinau.
KodėI nežinai?
Nustok ieškojusi.
Baimė padeda mums išlikti, Ipe. Niekada nenustok bijojus.
Kokia viso to prasmė?
Nesupratau.
KodėI mes čia? DėI ko mes taip gyvename?
O kas tau sakė, kad stengtis išgyventi yra smagu?
Niekas nėra smagu.
- Lipk žemyn. - Grugai.
- Ipe. - Grugai.
- Taip. - Pasitrauk!
- Taip, žinau. Gerai, aš tik bandau... - Pasitrauk.
Nesuprantu, kodėI jai reikia čia sėdėti. Tik tiek.
- TodėI ir kalbu su ja. - Ji stengiasi kai ką suvokti...
ir jai reikia erdvės.
Ką suvokti? Kiek laiko dar tai truks?
Tikrai? Ji jau dabar manęs neklauso. Oi!
Matai? Pasirodo, klauso.
Jei ji nori išgyventi, privalo laikytis mūsų taisyklių.
O jei papasakotum jai istoriją? Ipei patinka.
Nebloga mintis... Gal nori istorijos, a?
Taip, papasakok mums istoriją.
Gerai. Galiu pasiskolinti šitą? Ačiū.
Ipe, tavo sena numylėtinė.
Nežaidžiau su ja daugybę metų.
Šiandien papasakosiu istoriją apie meškiukę Krispę.
Seniai seniai ši maža meškiukė buvo gyva.
Ji buvo gyva, nes klausė savo tėčio...
ir gyveno savo gyvenimą įprastai, tamsoje ir baimėje.
Taigi, ji buvo laiminga.
Bet Krispė turėjo vieną siaubingą blogybę.
Ji buvo pilna... smalsumo.
- Grugai. - Taip. Taip.
Vieną dieną, tupėdama medyje...
smalsi meškiukė nusprendė užlipti iki pat viršūnės.
Ir kai tik ji pasiekė viršūnę...
pamatė kažką naujo ir mirė!
- Iš karto ir mirė? - Taip!
Paskutiniųjų akimirkų siaubas amžiams liko sustingęs jos veide.
Ta pati pabaiga kas vakarą.
Suprantu, tėti. Aš niekada nedarysiu nieko naujo.
Šaunuolis, Tunkai.
Na, ką gi, pasiaštrinam dantis ir gulam į krūvą.
Oro.
Tu kalbi.
Aš žmogus, kaip ir tu.
Na, beveik kaip tu.
Gerai, gerai.
Ei, ei, ei!
Gal galėtum ne...
Kutena.
Ei, ei, ei!
Tyliau!
Aš neturėčiau čia būti.
Ipės nėra.
Ką? Grugai!
Lik urve.
Oho. Tu tikrai stipri.
Ei! Ne! Ji mano.
- Prašau! Palauk. - Ne!
- Ji gęsta! Aš galiu ją išgelbėti! - Ne! Aš ją pagavau!
Prašau! Prašau.
Aš nekenčiu tamsos.
Nagi, nagi, užsidek.
Ji daro tai, kąjai liepi?
Taip. Panašiai.
Tai saulė?
Ne, ne. Tai - ugnis.
Labas, ugnie.
Ji negyva.
Bet tu sakei, kad ji gęsta.
Atleisk.
Ar ji iš ten, kur tu gyveni?
Ne. Ne, aš ją įkūriau.
- Įkurk ir man. - Gerai.
Įkurk!
Ji įsikuria ne iš manęs.
Įkurk ją!
Tu dažnai tai darai.
Tu negyvas?
Ar galiu pasiimti tavo ugnį, jei tu negyvas?
Padarykit vietos!
Ei, jie šalti!
Taip manai? Pasiklausymo kriauklės, aktyvuokitės.
Sutinku.
Tigrine mergaite, mums reikia tuoj pat sprukti.
Aš tavęs net nepažįstu.
Aš - Gajus.
Gajus?
O čia - Diržius. Virėjas, pašnekovas, navigatorius.
O taip pat prilaiko man kelnes.
Ką reiškia "prilaiko kelnes"?
Kas tu?
Ipė.
Leisk tau paaiškinti, Ipe. Pasauliui artėja galas.
Ką?
Aš tai vadinu "Pabaiga".
Iš kur žinai?
Mačiau. Ji artėja.
Pirmiausia ims drebėti žemė. Tuomet ji atsivers. Ir viskas įją įkris.
Visur bus ugnis ir lava.
Nenoriu gąsdinti, bet...
Patikėk, neliks nieko, ant ko dabar stovime.
Mums reikia eiti kur aukščiau. Ten yra kalnas.
Tai mūsų vienintelis šansas.
Eik su manim.
Negaliu.
Gerai.
Paimk šitą.
Jei liksi gyva, pranešk man.
Ačiū.
Kas čia?
Ei!
Tėti!
Tu nesužeista? Kas tave pagrobė?
Niekas. Aš pati čia atėjau.
Ką padarei?
Tėti, leisk paaiškinti.
Tu niekada neleidi man kalbėti.
Tu daugiau niekur net nosies neiškiši.
Ei!
Ipe!
Mama.
Grugai! Kas nutiko?
Matai, aš dabar toks supykęs, kad net negaliu su ja kalbėti.
Ipe?
Nepatikėsit. Aš atradau kai ką nauja.
Nauja!
Kas nors nauja - rimta problema!
Palaukit, palaukit!
Ipe. Neišeik iš šeimos rato ribų.
- Nieko blogo nenutiko. - "Nauja" visada blogai.
Ne. Jis buvo mielas.
Kas? Nesupratau. Jis?
Maniau, kad tai laukinė kiaulė, bet vėliau ji pavirto į vaikiną.
Keista.
Paprastai būna atvirkščiai.
Ipė įsimylėjo vaikiną kiaulę. Ipė įsimylėjo vaikiną...
Jis ir buvo vaikinas.
Žiūrėkit. Aš tuoj su juo susisieksiu.
KodėI jūs tokie?
Tai buvo pavojinga.
Tai buvo gražu!
Norit pamatyti, kas yra pavojinga? Štai!
Mano šnipas!
Pakaks!
Grįžtame atgal į urvą...
ir tu jame pasiliksi tol, kol sulauksi...
jos amžiaus!
Ką?
Negali manęs ten laikyti amžinai!
Jis sakė, kad taip nutiks.
Visi į urvą!
Greičiau!
Atsargiai!
Stokit!
Ar visi sveiki?
Taip.
Grugai, urvo...
nebėra.
Ne.
Jūs turite tai pamatyti.
Turime ten eiti!
Ne. Niekas niekur neis.
Ką dar sakė tas vaikinas?
Grugai?
Bėkite! Bėkite!
Pirmyn!
Vienas, du, trys, keturi, penki...
Šeši.
Kur mes?
Nežinau. Nesu tikras.
Duobėje.
Kažkokioj žemumoj.
Bet aišku viena - tuo pačiu būdu sugrįžti negalėsime.
Sende? Kas yra?
Ne, ne, ne. Palauk. Sende, sugrįžk.
Mes negalime būti atviroje vietoje be priedangos.
Mums reikia urvo.
Sekite mano pėdomis.
Gerai. Kaip galima tyliau.
Tikėkimės, niekas dar nežino, kad mes čia.
Sustokite.
Eikite.
Sustokite.
Eikite.
Sustokite!
Eikite.
Sustokite.
Eikite.
Bet, tėti...
tik noriu pasitikslinti - mes ieškome tokio paties urvo?
Jei tai priklausytų nuo manęs... aš siūlyčiau...
jei aš ieškočiau urvo...
Rinkčiausi mažesnį urvą.
Sustokite.
Tėti?
Aš tuo pasirūpinsiu.
O taip, tėti, duok jiems! Duok jiems!
Štai taip.
Varge, jie tikrai...
Man tai patinka.
Tėti, turiu pasiūlymą.
Nekišk galvos jiems prie kumščių.
Grugai, kai baigsi, judėsime toliau.
Štai taip. Manęs lengvai neįveiksit!
Lipkit! Lipkit! Lipkit!
Urvas!
Bėkite! Bėkite!
Greičiau! Paskubėkime. Pirmyn.
Žiūrėkit! Šis urvas turi liežuvį. Nuostabu!
Ką gi.
Vienas, du, trys, keturi, penki, šeši.
Ir septyni...
jei skaičiuosim ir didžiulį katiną Žudiką.
Jis bijo tamsos.
Bet ir mes bijome tamsos.
Visi į ratą!
Ipe!
- Urviniai! - "Urviniai"?
Urviniai žmonės! Laikykis atokiau! Jie beveik kaip žvėrys.
- Matai jų nuožulnias kaktas? - Taip.
Didelius primityvius dantis?
Taip.
Apžėlusius kūnus.
O tas turi uodegą.
Taip.
Gerai. Užsimerk. Aš juos pribaigsiu.
Ne! Nereikia. Jie - mano šeima.
Ką?
Jo rankose - saulė!
Ne, ne. Tai - "ugnis".
Iš kur ji atsirado?
Jis ją įkūrė.
Įkurk ir man!
Ji įkuriama ne iš jo.
Įkurk. Įkurk ją!
Tu labai panašus į savo dukrą.
Tu jį sutraiškei!
Saulės vaikutis.
Ei, pasitrauk. Mes nežinome, ko ji nori.
Dabar sėdėsime čia ir lauksime, kol patekės saulė.
O rytoj susirasime naują urvą...
ir pamiršime, kas nutiko šiandien.
Argi ne smagu, Ipe?
Ipe, neliesk jo.
Kas žino, kur jis voliojosi.
Tėti, Sendė skriaudžia ugnį.
Sende, liaukis. Ugnis - ne žaisliukas.
Koks gražus daikčiukas.
Ei. Neliesk.
Ne, ne, ne, palauk!
Aš jai patinku.
Oi! Ji man kanda!
Tunkai! Bandyk pasislėpti nuo jos aukštoje sausoje žolėje!
Ne, nereikia. Man dar tik devyneri.
Ji mane kandžioja!
Daug ugnies vaikučių.
Sveikas.
Tavo tėtis bando mane nužudyti.
Taip. Bet aš jam neleisiu.
Laikykis, sūnau. Grįžk čionai!
Ne, paleisk mane!
Eik šalin! Šalin!
Valgykit, vaikučiai!
Neliesk manęs!
Mirk!
Aš laimėjau!
Jie ne tokie siaubingi, kai geriau juos pažįsti.
Kas jūs per žmonės?
Atleisk.
Mes - Krudžiai!
O tu?
Gajus.
Sveikas, Gajau.
Oho!
Atrodo magiškai.
Ir kvepia maistu.
Ne, nevalgykite, tai nauja.
Vis dar gyvi!
Valgykit, valgykit.
Ei, o kur Gajus?
Ne!
Kur susiruošei?
Į kalną. Į aukštesnį Iygmenį. Prisimeni pasaulio pabaigą?
Ji jau buvo. Sugriovė mūsų urvą.
Ne. Tai buvo tik pabaigos pradžia.
Pabaigos pabaiga dar ateis.
Ipe, palik jį.
Mes negalime jo paleisti!
Kas, jei iki saulėlydžio nesusirasime urvo?
Kas, jei užtruksime keletą dienų?
Kas, jei tie paukščiai sugrįš?
Mums reikia jo ugnies, kvaily!
Gerai. Tu liksi su mumis, kol rasime urvą.
Ką? Ne, neliksiu. Prašau manęs į savo reikalus nepainioti!
Galite likti, jei norite, bet mane paleiskite.
Aš turiu svajonę...
Tikslą ir priežastį gyventi!
Jau nebe.
Turiu pasiūlymą.
Eikime link to kalno.
Per toli.
Tėčiui labiau patiktų urvas.
Tame kalne yra urvų.
Buvai ten?
Tai kalnas.
Kalnuose saugu, kalnuose yra urvų.
Ir vandens. Ir lazdų.
Mama? Girdėjai? Galėsiu turėti savo lazdą!
Taip. Ten yra lazdų ir urvų. Urvų ir lazdų.
Daugybė lazdų. Eime tenai.
Tyliau!
Tas padaras keistas.
Ne, ne. Viskas gerai, Sende.
Tai tiesiog Diržius.
Aš nusprendžiau.
Mes eisime į tą kalną.
Neklauskit kodėI. Tiesiog taip jaučiu.
Jaučiu, kad tai teisingas sprendimas.
Nežinau, Grugai. Mes niekada taip toli nėjome.
Nemanau, kad mano kojos tiek paneš.
Aš tiek negyvensiu, kad ten nukakčiau.
Tuomet eikime.
Nagi, tik įsivaizduokite.
Visa mūsų šeima ilgai ir Iėtai keliauja per visą kraštą.
Dieną ir naktį visi kartu.
Pasakosime istorijas. Juoksimės.
Tapsime dar artimesnė šeima.
Patraukit ją!
Jei negali jos įveikti, nereikia žiūrėti jai į akis.
Ar gali laikyti savo milžiniškas letenas savo pusėje?
Argi ne smagu? Tai mūsų pirmoji kelionė kartu.
Baik stumdytis, arba išlupsiu tau liežuvį!
Norit, kad sugrąžinčiau visus atgal? Šito norit?
Nes aš galiu greitai tą padaryti!
Tėti, man reikia pasysioti!
- Nieko tokio, pakentėsi. - Man taip neatrodo.
Sende, spjauk tai iš burnos.
- Aš liečiu... - Baba.
Tėti, aš vis dar noriu sysioti!
Gerai. Eik už tų grumstų ir pasistenk greitai.
- Kažkas man įkando! - Aš jo nekaltinu.
Tėti, galiu dabar aš jį panešti?
Ne.
- O dabar? - Ne.
- Dabar? - Ne.
O dabar?
Aš galiu jį nešti visą dieną.
Ne, ne, ne ir dar kartą ne.
Nesiruošiu mirti tuščiu skrandžiu.
Grugai, mes pavargom!
Valgysim, kai pasieksim kalną.
Per ilgai laukti!
Aš užkąsiu.
Neliesk jo. Jis tave sužeis.
Jis - ne maistas, jis - mano augintinis.
Kas yra augintinis?
Gyvūnas, kurio nevalgai.
Mes juos vadiname "vaikais".
Žmonės neturėtų turėti augintinių. Tai keista ir neteisinga.
- Matau maistą! - Ne, maldauju!
Ne šitą! O tą!
Maistas išsprendžia visas problemas.
Parodyk man savo medžiotojo veidą.
Ne tu. Tu vis dar nubausta.
Eime, Tunkai.
Man skauda kojas.
- Tu atrodai įsitempusi. - Visai ne.
Mergiotė supykus, nes ji nori daryti tai, ką daro jie.
Buvau nepasiruošęs.
Tuoj aš tau padėsiu!
KodėI tai darai?
Kąjie čia daro?
Medžioja.
Atgink mane nuo jo. Traukis nuo manęs.
Rimtai, kąjie ten išdarinėja?
Turi daugybę kiaušinių. Gali padėti kitą kiaušinį.
Nustok tyčiotis.
Na štai, kas norėtų skorpiono?
O kas nutiko kiaušiniui ir paukščiui?
Pabėgo.
Bet kai paukštis mane užmynė ir įspaudė į žemę...
tada mane pačiupo skorpionas...
vienas veiksmas vedė prie kito, ir dabar mes jį valgome.
Taigi, pasisekė.
Per mažai maisto! Aš noriu dar.
Noriu dar.
Pažiūrėk įją. Ar tik ji neketina manęs suėsti?
Tu per daug sudžiūvęs.
Jei ji ką nors bandys suėsti, tai bus...
Mama!
Ji suleido dantis man į koją!
Duokit lazdą! Greičiau!
Pasitrauk!
Tu sena išprotėjusi ragana!
Greičiau! Kišk lazdąjai į burną!
Reikia ją sutramdyti. Akmeniu.
Uga, gal gali tiesiog trenkti jai per kojas?
KodėI ritiesi tolyn?
Tiesiog noriu ko nors užkąsti.
Turiu vabalą pietums. Daug vabalų!
Išleisk mane.
Padėsiu jums medžioti.
Tikrai?
Palikite mane. Jie visur ant manęs lipa.
Neminėkit bloguoju.
Štai taip.
Kas tai?
Spąstai.
Kąjie daro?
Na...
Kiek laiko tu praleidai vienas?
O ką mes darysime?
Ar moki vaidinti?
Tau puikiai gaunasi.
Ne. Atsiprašau.
Gerai.
- Taip, čia tavo. - Atsiprašau.
Tavo kita ranka...
- Tai mano ranka. - Gerai, aš jąjudinu.
Gerai, tu valdyk.
Jis neįlipo į tuos tavo spąstus.
Aha, pastebėjau!
Kur Ipė?
Ji nepakartojama.
Ipe!
Tėti, ne!
Tai tikra skonio lavina.
Panašu, kad neliks jokių likučių.
Kas yra "likučiai"?
Kai būna tiek maisto, kad negali jo viso suvalgyti.
Pas mus niekada nebūna tiek maisto.
Grugai, gal papasakotum istoriją?
Puiki mintis. Ar norite istorijos?
Taip, papasakok mums istoriją!
Vieną kartą maža tigriukė...
gyveno urve su savo šeima.
Buvo daug taisyklių...
tačiau svarbiausia ir paprasčiausia iš jų buvo niekada neišeiti iš urvo naktį.
O kad būtų lengviau prisiminti - durys buvo labai sunkios.
Labai lengva prisiminti!
Žinau.
Bet kai visi sumigo...
ji vis vien išėjo į lauką.
- Ne! - Taip!
Vos tik ji tai padarė, urvas buvo sunaikintas...
ir visiems teko leistis į ilgą, varginančią kelionę...
su kažkokiu keistuoliu, kurįji sutiko...
ir mirti!
Pabaiga.
Nesitikėjau to. Kokia netikėta pabaiga.
Mano istorijos niekuomet taip nesibaigia.
Valio! Pasiklausykim antros istorijos!
Gerai, bet ji nebus tokia gera kaip Grugo.
Kartą gyveno graži tigriukė.
Ji gyveno urve, kartu su savo šeima.
Jos tėtis ir mama sakė: "Gali eiti kur tik nori...
"tik niekada neik prie skardžio, nes gali nukristi."
Ir žūti. Gera istorija.
Bet kai niekas nematė...
ji nuėjo prie skardžio...
ir kuo labiau artėjo prie jo krašto...
tuo daugiau galėjo girdėti, tuo daugiau galėjo matyti...
tuo daugiau galėjo jausti.
Galų gale...
ji atsistojo ant paties krašto.
Ir pamatė šviesą.
Pasilenkė ją pasiekti...
ir paslydo.
Ir nukrito.
Ir ėmė skristi.
Kur ji nuskrido?
Į rytojų.
Rytojų?
Į vietą, kurioje yra tiek saulių danguj, kad negali suskaičiuoti.
Būtų labai šviesu.
Ta vieta ne tokia kaip šiandiena ar vakarykštė diena.
Tai vieta, kur viskas daug geriau.
Rytojus nėra vieta.
Negali jo matyti!
Gali.
Aš jį mačiau.
Ten aš ir einu.
Dabar užmerksime akis ir miegosime.
O kai prabusime...
surasime vietą, kurioje bus visko, ko tik panorėsime.
Rytojų?
Urvą.
Tai labai pavojinga. Ji mus jau beveik pasivijo.
Aš stebėjau. Mes saugūs.
Mums reikia greičiau eiti.
Ar jūs turite kokį nors kitą greitį, išskyrus "vilktis"?
Apsidžiaugčiau, jei imtumėt bent kėblinti.
Ei, turi minutėIę?
Kaip ta tigriukė sugebėjo skristi?
Aš kalbu tik tada, kai esu neįkalintas šitam rąste.
Tuomet aš smagus.
Aš tuo pasirūpinsiu.
Ei, Tunkai...
Tau ant veido voras.
Ups.
Jis laisvas!
Nelipkite ant tų keistų aštrių akmenų.
Turi galvoj, ant šitų?
Nelipkit ant šitų akmenų!
Pasitrauk, skystuoli.
Kas čia dabar? Niekas manęs neklauso!
Ant jų negalima vaikščioti!
Tučtuojau grįžk!
Štai ir dingsta mūsų išlikimo šansas.
Ir mūsų rąstas!
Gerai.
Šokinėjimas nepadeda. Tik labai trumpam...
bet vis tiek skauda.
O jeigu...
Nevaikščiok ant rankų. Tai nepadės.
Eime.
Aš galiu jums padėti...
bet norėsiu kai kurių pokyčių.
Mano kelionė tame rąste baigta.
Išmesk rąstą.
Nuspirk jį šalin.
Toliau.
Tikrai?
Gerai, protinguoli Gajau...
o kas toliau?
Geros žuvytės, geros žuvytės.
Dabar jau gali žiūrėti.
Man jie patinka! Kur mano kojos?
Jos ten pat!
Gerai.
Tu labai sunki.
Tikrai?
Ačiū!
Ei. Palaukite!
Viskas tvarkoj.
Ji sveika. Mums viskas gerai.
Šie batai nuostabūs! Iš kur trauki tas idėjas?
Aš tai vadinu "smegenimis".
Esu tikras, kad idėjos gimsta kaip tik ten.
Tėti, aš neturiu smegenų.
Mums puikiai sekėsi be smegenų visą šitą laiką.
Urviniams žmonėms nereikia smegenų. Mes turime štai ką.
Ką ir sakau. Idėjos reikalingos tik silpnuoliams.
O dabar eikime link kalno!
Oho! Man jie patinka!
Gera žuvis. Nesuvalgyk mano kojų.
Tai kaip ta tigriukė skrido?
Ji užšoko ant saulės...
ir nuskriejo ant jos į rytojų.
Ne, ne, ne.
Ei, tėti.
Ate, tėti!
Esi mačiusi lietų anksčiau, ar ne?
Mes retai kada išeiname į lauką.
Ipe, jis atrodo pavojingas.
Tėti, tu apie viską taip sakai.
Būk atsargi.
Tikrai? Gerai.
Ne, ne, ne. Nesaugu!
O meška sako: "Jūsų urvas? Aš čia jau savaitę metu savo kaulus."
Savaitę!
Kokia juokinga istorija!
Tai ne istorija. Tai anekdotas.
Kas yra "anekdotas"?
Kai ką nors išgalvoji tam, kad prajuokintum kitus.
- Vieną tau. - Ačiū.
Vieną tau. O šitą tau.
Gerai.
Pakaks!
Nesuprantu, kam vaikams reikia tų kriauklių.
Tam, kad jei pakliūtų į bėdą, galėtų pranešti kitiems.
Palauk, nori pasakyti, kad mes išsiskirsime?
Galėsim išbandyti keletą kelių vienu metu. Taip bus greičiau.
Krudžiai visada būna kartu. Tavo siūlymas yra nesaugus.
Jiems pavyks.
Tėti, nesirūpink.
Ne, ne, ne.
Mano darbas yra užtikrinti jūsų saugumą.
Kadangi aš vis dar vadovauju, mes nesiskirsime.
Išskyrus jus abu.
Ir tai galutinis mano sprendimas.
Ei?
Ar visi sveiki?
Mums viskas gerai, Grugai.
Tėti? Man šiek tiek baisu.
Sakyk, ką reikia daryti. Ką man daryti? Ką dabar reikia daryti?
Būk ten, kur esi. Aš tave surasiu.
Ne. Taip bus per Iėtai.
Visi eikite pirmyn, ir taip išeisime iš čia.
Tėti?
Taip.
Gerai.
Neužmirškit visada bijoti.
Jums pavyks!
Viskas bus gerai, viskas bus gerai.
Tuoj nualpsiu.
Sende. Sende!
Norėčiau dar vienos.
Tai tu jas man mėtei.
Eik su manimi.
Ei, mažyli! Pagauk!
U-u!
Baba?
Mama?
Oho.
Grugai?
Aš jį surasiu.
Šaunuolis! Argi tu ne šaunuolis?
Tikras šaunuolis! Nieko sau!
Tau reikia vardo. Nori, duosiu tau vardą?
Pavadinsiu tave Daglu.
Moki daryti triukus? Pasivoliok.
Nagi, Daglai, pasivoliok.
Šaunuolis, Daglai!
Kažkada buvau įsimylėjusi.
Jis buvo medžiotojas. O aš buvau rinkėja.
Tai buvo labai skandalinga.
Mes maitinome vienas kitą uogomis, šokome.
Tada mano tėvas pritrėškė jį su akmeniu ir atidavė mane jūsų seneliui.
Krudžiai!
Lipkit čia, žemyn.
Grugai, jie saugūs. Gajus su jais.
Gajus su jais. Ką gi.
Ačiū.
Ačiū už tą įdomią informaciją apie Gajų.
Puiku. Aš lipu aukštyn...
o tu gali prisijungti prie mūsų, kai nustosi būti toks nuobodybė!
Miegosim krūvoje?
O gal norite, kad papasakočiau istoriją?
Kas nors?
Ir tuomet Torgas pasakė: "Žinai? Tai aš jį ištraukiau."
Nesąmonė.
Žinau, kad tau nebuvo lengva su mumis...
bet jiems tai buvo pati įdomiausia diena gyvenime.
Dėkui tau už tai.
Noriu jums kai ką parodyti.
Saulių danguje daugiau, nei gali suskaičiuoti.
Kiekviena mūsų dangų kertanti saulė čia ateina pailsėti.
Rytojus.
Ten mes būsime saugūs.
Aš eisiu su Gajumi.
Ne. Tik ne mano mažoji mergytė.
Eime kartu.
Negaliu palikti Grugo.
Aš galiu. Paimkit mane.
Tikrai, mama? Dabar?
Grugas neturi jokio supratimo, kaip mus apsaugoti.
Jis apskritai neturi jokių idėjų!
Tai netiesa. Atsimeni, vieną kartąjis...
Pripažink tai.
Jei jam į galvą ateitų kokia nors idėja...
Gaučiau širdies smūgį ir numirčiau vietoj!
Grugai?
- Tėti! - Tėti!
Jis toks didžiulis. Negalėjo imti ir pranykti.
MinutėIę! Paklauskime tos bjaurios damos, gal ji matė tėtį.
Ne, nematė.
Ką tai reiškia?
Na.
Nemiegojau visą naktį, ir mano galva dabar pilna idėjų.
Ar čia gyvatė?
Diržas, naujas ir patobulintas.
Automatiškai susiveržiantis!
O ką čia užsidėjai ant galvos?
Tai vadinama desperacija.
Tai - perukas. Rimuojasi su Grugas.
O čia - transporto priemonė.
Rimuojasi su Grugas.
Kad nesirimuoja.
Ji nuneš mus, kur tik panorėsim, greičiau nei batai.
Taip! Pasistenkite neatsilikti!
Aš norėčiau turėti transporto priemonę.
Piešimas yra praeities atgyvena.
Aš vadinu tai "momentine fotografija".
Dar kartą, nes sumirksėjau.
O šiuos vadinu "šešėlių akiniais".
Nuo saulės man nebeskauda akių.
Iš kur paėmei tas idėjas?
Kadangi neturiu smegenų...
jos gimsta mano pilve, giliai apačioje...
o tuomet pakyla iki mano galvos.
Grugai, mums reikia eiti.
Matai, aš turiu idėjų. Turiu minčių.
Pavyzdžiui, šitas. Vadinu jį "mobiliuoju namu".
Nerealu, ar ne?
O šitą pavadinsiu "liftu".
Mama?
Žinau. Jam prastai.
Aš beveik jį užjaučiu.
Ne, visai ne.
Grugai, kam visa tai?
Matai, pagalvojau, kad jei turėčiau idėjų...
kaip Gajus...
galbūt Ipė klausytų manęs.
Ir galbūt nenorėtų pasilikti su Gajumi.
Grugai.
Ar visa tai vien dėI to?
Na, dar maniau, kad tai pribaigs tavo motiną.
Taigi, laimėsiu dvigubai.
Mes atėjome!
Oho.
Urvas!
Visi vidun.
Paskubėkite.
Pirmyn.
Ne!
Nebenorime urvų, Grugai.
Ką?
Mes šoksime ant saulės ir skriesime į rytojų su Gajumi!
Palaukit. Tai jūs visi ketinate tai daryti?
Tunkai?
Atleisk, tėti.
Turi liautis dėI mūsų bijoti.
Mano pareiga yra bijoti! Mano pareiga - laikytis taisyklių!
Tos taisyklės čia netinka.
Jos padėjo mums išgyventi!
Tai nebuvo gyvenimas! Tai buvo tik mirties išvengimas.
Yra didelis skirtumas.
Uga ir visi kiti, jūs turite manęs klausyti.
Būtume jau negyvi, jei būtume tavęs klausę!
Dabar turime klausyti Gajaus.
Gajaus.
Gajau? Bėk.
Tai beprasmiška!
Mes nebeturime laiko. Viskas griūva.
Tu elgiesi neracionaliai ir neproduktyviai!
Sudėtingi žodžiai mane siutina!
Kalbėk toliau.
Atsakomosios priemonės!
Atsimeni, koks buvai šį rytą? Tu pasikeitei.
Tapai idėjų žmogumi. Moderniu žmogumi.
Aš esu urvinis žmogus!
Ne, ne, ne, palauk!
Ne!
Kas tas daiktas, kuris gelbsti tave nuo mano smūgių?
Derva.
Ne. Turiu grįžti atgal pas juos.
Nesipriešink.
Ne!
Grugai, liaukis!
Niekas iš jos neištrūksta.
Patikėk manim...
Aš tai žinau.
Tavo...
Taip, šeima.
Užjaučiu.
Buvai dar mažas, kai tai nutiko.
Paskutiniai žodžiai, kuriuos man pasakė tėvai, buvo...
"Nesislėpk.
"Gyvenk.
"Eik ten, kur saulė.
"Tau pavyks pasiekti Rytojų."
Tu ėjai į šviesą.
Mano duktė panaši į tave.
Ne.
Ji panaši į tave.
Ji tave myli, bet pamiršta tai pasakyti.
Kaip ir tu pamiršti tą pasakyti jai.
Mano vienintelis rūpestis buvo išsaugoti juos gyvus.
Viskas gerai. Toks visų tėčių rūpestis.
Teisingai.
Bet kol esame čia, negalime jais pasirūpinti.
Mums reikia kokios nors tavo idėjos.
Nagi, sugalvok ką nors.
Diržiau! Aktyvuok idėjų generatorių!
Sugalvojau.
Oho.
Žinau. Bet tai geriausia, kąjis čia gali padaryti.
Pradedam.
Štai jis.
Diržiau, man reikia romantikos, dramos, nuoširdumo.
Sujaudink mane.
Puiku, jis mus pastebėjo.
Tai signalas mums. Dabar judinam ją!
Jis nesiartina.
Mūsų marionetė turbūt neatrodo išsigandusi.
Neišsigandusi? Tuoj aš ją pagąsdinsiu.
Duok man tas lazdas!
Laikykis.
Valio! Tau pavyko.
- Grugai! - Tėti!
Mes sveiki!
Taip.
Mums viskas gerai.
Grugai, koks tavo sprendimas?
Vesk mus į Rytojų.
Paskubėkime!
Greičiau! Mums pavyks!
Tu buvai teisus.
Štai ji! Saulė!
Mes galime tai padaryti! Skrieti ant jos į Rytojų!
Bėkime!
Nieko nesuprantu.
Juk saulė buvo štai čia. Ji buvo čia.
Turime grįžti atgal į urvą.
Greičiau, greičiau.
Visi kartu. Paskubėkime. Greičiau, greičiau.
Nepaleiskit mano rankos.
Tunkai, eime. Greičiau, greičiau. Laikykimės kartu.
Grugai. Kas tau?
Grugai, mes žūsime, jei čia pasiliksime!
Grugai, paklausyk manęs.
Mes turime grįžti į tą urvą.
Daugiau nebus jokios tamsos.
Jokio slėpimosi.
Jokių urvų.
Kokia buvo viso šito prasmė?
Eiti į šviesą.
Aš negaliu pasikeisti.
Aš neturiu idėjų.
Bet aš turiu jėgos.
Ir dabar...
kaip tik jos ir reikia.
Ne, mes nežinome, kas už tos prarajos. Galbūt nieko!
Tai per daug rizikinga!
Tai galimybė.
Aš išbandysiu tą galimybę.
Norėjau sviesti tave kuo toliau, nuo tada, kai atsiradai.
Tai turbūt pokštas?
Ką reiškia "pokštas"?
Jam pavyko!
Jam pavyko.
Tunkai, dabar tavo eilė.
O tu su mumis neisi, ar ne?
Kai tau pavyks, tuomet pavyks ir man.
Ne!
Didžiuojuosi tavimi.
Tėti!
Baba...
Nereikia graudintis. Tiesiog mesk mane.
Palauk.
Tu mane šiandien nustebinai...
bukagalvi.
Vis dar gyva!
Metas tau.
Ne.
Turiu tau tiek daug pasakyti.
Tiek daug ištaisyti, o laiko nėra.
Aš galiu viską ištaisyti.
Tai padeda.
Kaip tai vadinasi?
Manau, pavadinsiu tai "apkabinimu".
Rimuojasi su "Grugu".
Bet tu gali kitaip pavadinti, jei nori.
Ne. Man patinka "apkabinimas".
Myliu tave.
Aš...
Tėti...
Aš bijau.
Niekada nebijok.
Štai ten!
Matau jį!
Cha!
Cha, man pavyko!
Lauk! Eik lauk!
Šalin iš čia!
Jie pavojuje.
Laikykitės, tuoj ateisiu!
Kaip patekti į kitą pusę?
Turiu pagalvoti. Ką darytų Gajus?
Ką darytų Gajus, ką darytų Gajus?
O ką aš daryčiau?
Palaikyk šitą.
Aš turiu...
idėją!
Bėk!
Štai taip!
Daglai?
Pažįstu šį padarą.
Laikykis!
Čia nesaugu pasilikti.
Aš jai pasakysiu.
Aš jam taip ir nepasakiau.
Ipe, jei tėtis būtų čia, jis pasakytų...
Traukitės iš kelio!
Oho. Tavo balsas visai kaip jo.
Traukitės iš kelio!
Tėtis!
Jam pavyko!
Jis skrieja ant saulės.
Bet nelabai taikliai.
Traukitės visi!
- Tėti! - Grugai!
Kur pavojus? Kas pūtė į kriauklę?
Ir aš tave myliu!
Vienas, du, trys, keturi...
penki...
šeši...
ir septyni.
Su puse.
Ir aštuoni.
Devyni.
Daglas! Tėti, tu jį išgelbėjai!
Berniukui reikia turėti augintinį.
O man, pasirodo, patinka katės.
Ne.
Jūs turite tai pamatyti.
Turime ten eiti.
Taip! Aš einu!
Palaukite!
Tai aš. Mano vardas Ipė.
O čia mano šeima, Krudžiai.
Kaip turbūt atspėjote iš mūsų įdegio ir augintinių...
mesjau nebe urviniai žmonės.
Dar kartą, nes sumirksėjau.
Mūsų pasaulis vis daržiaurus irpriešiškas...
tačiau dabar mes žinome, kad Krudžiai nepražus.
Nes mes pakeitėme taisykles...
kurios laikė mus tamsoje.
Ir mano tėčio dėka, kuris išmokė mus, kad kiekvienas gali pasikeisti.
Paleisk kūdikį!
Beveik.
Taigi, nuo šiol mes gyvensime čia...
ir galėsime eiti į šviesą.
PABAIGA
Išvertė: Eiginta Okunė, DDS